Sălbăticia rusă.
Imensă, variată și rareori văzută...
Ne este dezvăluită acum.
În nord se află regiunea arctică.
O zonă foarte vitregă, ce necesită o mare capacitate de supraviețuire.
Aici, viața îți este în pericol, ți-e teamă.
Aici, natura se luptă cu sine. Animalele sălbatice contra vremii.
Viața nu este ușoară în regiunea arctică.
SĂLBATICA RUSIE ARCTICA
Rusia, cea mai mare țară din lume.
Are felurite peisaje, de la păduri vaste la deșerturi,
munți uriași și mări interne.
În nord, Rusia se restrânge și crește.
Uscatul și apa se contopesc când oceanul se preface în gheață.
Aceasta este regiunea arctică.
În toiul iernii, granițele apei se extind enorm.
Gheața arctică acoperă o zonă de două ori cât Australia.
Animalele s-au adaptat traiului, deasupra și dedesubtul, aceastei suprafațe instabile.
În martie, în vestul îndepărtat, începe să crape gheața Mării Albe.
Mii de foci de Groenlanda se strâng aici să nască.
Chiar 40 de foci pot respira prin aceeași gaură,
ieșind lângă puii lăsați pe gheață.
Își recunosc puii după miros și chiar după strigăt
și îi ignoră pe ceilalți pui.
La naștere, puii de focă au doar 10 kg,
dar în nici 14 zile vor avea greutatea unui copil de zece ani.
Cu cordonul ombilical sângerând, puiul cercetează noul cămin.
Mama îl miroase și știe că este puiul ei.
Puii au o viață dură de la început. Nu sunt alăptați decât 12 zile.
Se pot îngrășa cu 2 kg pe zi, grație laptelui matern, cu 45% grăsimi.
Având așa de puțin timp, e rău dacă nu reușești să te hrănești.
Când mama îl va părăsi, va trebui să se descurce și zece zile singur.
Va avea un strat impermeabil înainte să se aventureze în apă.
E drăgălaș, dar la ce bun?
Curând, va fi nevoit să se descurce singur.
În primele zile, mama nu se îndepărtează de el nici în apă.
Daacă nu este atentă, își poate pierde puiul pe o bucată de sloi.
Cele care au puiul aproape nu au pic de milă pentru cele care și-l caută.
Trebuie să se străduiască mai mult.
Și masculii stau pe aproape.
După înțărcare începe perioada împerecherii. Așa se încheie ciclul.
A venit prea devreme, îl lămurește femela, făcând un semn cu capul.
Și nu se răzgândește.
Pe la mijlocul lui martie, puii țopăie în van. Au fost părăsiți.
Cântărind acum 35 kg, sunt gata să ia viața în piept,
schimbând puful alb de camuflaj cu o blană numai bună de scufundări.
Puii de focă se deprind cu marea, dar dușmanul lor cutreieră gheața.
Urșii polari își petrec timpul pe gheață, vânând foci.
În marea Ciukotsk, în nord-estul Rusiei, se află insula Vranghel.
Aici e destinația unei mari populații de urși.
În jur de 25.000 de urși cutreieră la Polul Nord.
Mulți profită de izolarea insulei Vranghel, blocată între ghețuri.
Anual, 500 de ursoaice gestante își fac vizuina aici și pe insula Herald, din vecinătate.
E cea mai mare densitate de urși din lume.
Urșii polari par albi fiindcă blana lor reflectă lumina.
Dedesubt, pielea neagră absoarbe căldura solară.
Vranghel are dimensiunile Cretei, în jur de 7.000 kmp.
Munții săi se înalță la 1.000 m.
Insula are cea mai mare biodiversitate din zona arctică.
O sută de specii de păsări migratoare își depun ouăle aici.
În mai, 150.000 de perechi de gâște polare
sosesc din nordul Americii.
E singura lor colonie de împerechere din Asia.
Sosirea lor nu trece neobservată.
Apare o vulpe polară, în blană de iarnă, în căutarea hranei.
Dar gâștele robuste se pricep cum să se apere.
Deși mănâncă orice, vulpea trebuie să-și caute altceva.
În mai, soarele prinde putere dar neaua nu se desparte de insulă.
Păsările se strâng pe orice petic de pământ.
Migrația a vlăguit păsările mici. Trebuie să se hrănească iute.
Când peticele se înmulțesc, unele devin spații de curtare,
unde masculii se fălesc în fața femelelor.
Fluierarii gulerați își merită numele, dar acești masculi sunt îmbrăcați de luptă.
Oricât s-ar strădui ei, femelelor nu prea le pasă.
Primăvara sosește în Rusia arctică, dar iarna nu pleacă prea ușor.
Masele de aer polar pot schimba vremea brusc.
Temperatura scade la -10°C și începe să ningă.
Iarna revine în forță pentru scurt timp.
În sfârșit, soarele rupe vraja iernii.
Zăpada de pe pante se topește.
Dedesubt, stratul gros de permafrost rămâne înghețat.
Neputând intra în sol, apele curg șuvoi la vale.
Pentru scurtă vreme, torentele străbat tundra.
În sfârșit, se dezgheață și pământul din jurul coloniei de gâște polare.
Însă necazurile lor nu s-au sfârșit.
Trece un lup, stârnind agitație.
Lupii mănâncă 3 kg de hrană pe zi.
Două gâște i-ar acoperi imediat necesarul de hrană.
Gâștele veghează cu strășnicie.
Lăsând deoparte orice dispute, fac front comun împotriva dușmanului.
Vânătorul a ajuns vânat.
Un singur lup nu se poate pune cu atâtea gâște furioase.
Gâștele stau de strajă. Nu toate animalele de pradă se lasă așa de ușor.
Vulpile polare le atacă zilnic cuiburile.
Gâscanul stă de pază. Fără blana-i albă, vulpea se strecoară.
De frig, unele gâște și-au abandonat cuiburile, făcându-le o pradă ușoară.
Având hrană din abundență, vulpea va ascunde o parte din ea.
Ar putea săpa sute de gropi pentru fiecare ou
sau poate ascunde mai multe într-un singur loc.
În solul rece din tundră, ouăle rămân comestibile luni întregi.
După ce a prădat cuiburile părăsite, își îndreaptă atenția spre alt loc.
Pune la încercare hotărârea gâscanilor.
Dacă vreunul șovăie, vulpea va ataca pe dată.
Victorie!
La sfârșitul lui iunie, vara transformă Rusia arctică.
Peste 400 de specii de plante înfloresc în Vranghel,
de două ori mai multe decât în celelalte tundre arctice.
Vara, lumina zilei pare nesfârșită și reproducerea atinge cote maxime.
Multe animale de pradă depind de micuțul leming siberian de 80 g,
cel mai mic mamifer din nordul arctic.
Ciclul lor demografic ține patru ani.
Numărul lor crește exponențial, apoi scade, din lipsă de hrană și spațiu.
Animalele de pradă au de câștigat sau de pierdut.
Pentru lemingi, nu e un an grozav.
Schimbarea vremii le dă încă o lovitură.
Lapovița se transformă în ninsoare, alungând vara.
Multe păsări nu-și lasă ouăle, stau pe cuib.
Neaua ce se tot așterne le pune la grea încercare pe mame.
Chiar și boii moscați au de suferit.
Pot înfrunta frigul, însă omătul ud le rămâne pe blană.
Acest grup mic, condus de un mascul bătrân, devine atent.
Un mascul străin se îndreaptă încrezător spre ei.
Nu-i a bună.
Masculul bătrân adoptă o poziție de luptă.
Caută să se intimideze reciproc prin înfățișarea impunătoare.
Nou-venitul nu pare impresionat.
Se apropie de femele, deși reproducerea are loc abia în august.
Până aici i-a fost celui bătrân!
Doar se încaieră puțin. Luptele adevărate se vor da peste două luni.
Zăpada este alungată de soarele strălucitor de iulie.
Neaua se topește. Tundra rusă dezvăluie un trecut captivant.
Dezghețul a scos la iveală un colț de mamut.
Când insula s-a separat de continent a devenit un paradis izolat.
Mai trăiau mamuți aici, la 6.000 de ani după dispariția lor din lume.
Astăzi, o altă specie stăpânește peste aceste dealuri.
Renul.
Dintre cele cinci milioane de reni din lume, o cincime se află în Rusia.
Doar la aceste cervide au coarne și masculii, și femelele.
Căutând hrană, ajung pe teritoriul coloniei de păsări.
Gâștele polare sunt îngrijorate, căci puii încep să iasă din găoace.
Primii pui pot părăsi cuibul în scurt timp. Dar mai sunt patru ouă.
Apare o vulpe, așa că puii se răzgândesc și rămân în cuib.
Astăzi, vulpea urmărește altă pradă.
Își caută prada prin desișul de sălcii pitice.
Un leming siberian maroniu.
Simțurile-i acuțite o ajută și îi aduc o tratație rară anul acesta.
Nu pare să fie vreun pericol, dar totuși...
Nici celelalte animale de pradă nu se pun cu ferocele jder.
Ocupat să prade rezerva de ouă a vulpii, n-are treabă cu gâștele.
Ultima ocazie pentru un pui de somn.
Odată ieșiți puii, familia va pleca la șes, unde e hrană și liniște.
Unele familii migrează peste 70 km, indiferent de vreme.
E un drum lung și primejdios pentru pui.
Păsările migratoare se mișcă iute.
Sosesc în mai, înainte să aibă pui și pleacă spre sfârșitul lui august.
În iulie, cea mai caldă lună de aici,
tundra înverzește și se găsește hrană din belșug.
Vegetația crește pentru puțin timp,
50-60 de zile, înainte să cadă omătul și să vină înghețul.
Animalele trebuie să profite.
Părinții se grăbesc să-și hrănească puii cât este posibil.
Vulpile polare din munți au mai puțin noroc.
În loc să zburde vreo șase pui,
doar doi pui piperniciți își așteaptă mama să se întoarcă.
Scăderea numărului de lemingi a făcut prăpăd.
E nevoită să caute fructe, hoituri, insecte, chiar fecale de animale.
Le va aduce puilor orice îi poate ține în viață.
Și bufnița polară simte strâmtoarea.
În vremurile bune, mănâncă și cinci lemingi pe zi. Dar nu și-n acest an.
În cuib are doar doi pui, în loc de zece, ca de obicei.
Puii cer de mâncare, dar n-are de unde să le dea.
Când sunt puțini lemingi, multe bufnițe nici nu depun ouă.
Puiul nedezvoltat nu va ține pasul.
Fratele mai puternic îl va teroriza și îi va lua hrana...
...numai să găsească mama destulă hrană.
Situația pare mai bună în câmpiile tundrei.
Puii de vulpe, de patru săptămâni, au crescut rapid grație hrănitoarei cărni de gâscă.
Vulpile polare nasc cei mai mulți pui, până la 22.
Un grup de 11 pui mănâncă în jur de 30 de lemingi pe zi.
Până să părăsească vizuina, vor mânca 100 de lemingi pe zi.
Cum lemingii sunt rari, gâștele sunt în fruntea meniului.
Deși acum sunt doar trei pui, rivalitatea dintre ei e foarte mare.
Puii sunt hrăniți de ambii părinți și chiar de încă o femelă.
La cât sunt de mari, n-a fost gâsca primul dumicat.
Când doi se ceartă, al treilea câștigă și o rupe la fugă.
Vor ajunge la maturitate la zece luni și vor cântări cât pisicile.
În vremurile grele, nu se depărtează de casă.
Sătul, hoțul de oase se întoarce.
Fără resentimente,
vrea un loc unde să doarmă până se întorc părinții.
Mama bufniță tot cutreieră ținutul în căutarea hranei.
De sus, grație vederii binoculare, zărește prada.
În iarbă, un leming prețios, adulmecă aerul.
Bufnițele nu pot mișca ochii în orbite,
dar răsucesc capul pe trei sferturi, având o imagine panoramică.
La ajută și să identifice sursa sunetelor.
Pornește la atac, în timp ce puii săi suferă de foame și de frig.
A reușit, în sfârșit, să găsească hrană!
Cum lasă din cioc lemingul, puiul mai solid îl și ia.
Puiul mai mic abia se mai mișcă.
Îngrijorată, mama se străduiește să-și salveze puiul înfometat.
E prea târziu însă.
La țărm, gheața arctică se rupe și lasă să treacă animalele migratoare.
Unele călătoresc 5.000 km.
Beluga, balena albă.
Vara, călătoresc de-a lungul coastei arctice ruse,
în căutarea crabilor și a bancurilor de pești.
Neavând dinții ascuțiți, aspiră prada și o înghit cu totul.
Iarna, o iau spre est, spre marea Bering.
În grupuri pot fi sute, dar femelele cu pui formează grupuri mai mici.
Puiul de câteva ore este purtat de curentul stârnit de mamă.
Și păsările de mare se bucură de dărnicia oceanului.
Pe coastă, câteva specii formează mari colonii de împerechere.
Pescărușii cu picioare roșii, cu trei degete, pradă plevușca.
Sunt și peste un milion de exemplare de garia.
Între cer și mare,
blocul de locuințe aviare apără păsările de animalele de pradă.
Uneori însă trebuie să te ferești de vecini.
Bine că dispun de dușuri!
Păsările trebuie să fie rezistente.
Vânturile puternice împing gheața plutitoare spre țărm.
Cascada de azi poate îngheța mâine.
Acest perete vertical nu e lipsit de culoare locală.
Papagalii de mare au o proeminență cărnoasă deasupra ochilor.
Unii încă se joacă de-a curtatul...
În august, puii de garia se avântă de pe stânci, spre apă.
E cam greu când ești înconjurat de gheață.
Puii nu pot zbura, dar tații îi pot hrăni doar când ajung la apă.
Venite la masă, vulpile polare aleargă sprinten pe ghețuri.
În timp ce le urmărește pe gheață, aerul curat de la pol îi aduce mirosul păsărilor.
Cu cele 4 kg ale sale, trebuie să pășească mai ușor decât o pasăre de 1 kg.
Că de nu...
Își usucă rapid blana și o întinde spre zone mai sigure.
Viguroșii garia înoată printre ghețuri să ajungă la mare.
Abia atunci vor învăța puii să zboare.
În mijlocul lui august, câmpurile de gheață din jurul insulei Vranghel, se sparg.
Urșii polari stau cel mai mult pe gheață, dar se mută când aceasta se sparge.
Nu degeaba li se spune Ursus maritimus, "urs de mare".
Labele mari ca o vâslă, îi ajută la înot.
S-a descoperit că unii înoată și 160 km.
Dar, de regulă, stau și lenevesc.
Pe măsură ce gheața se retrage, mai au o ultimă ocazie să sară pe insulă.
Încălzirea globală îngreunează formarea banchizelor în nordul rus.
Fără gheață, ursul polar nu poate găsi hrană.
Sute de urși se retrag pe Vranghel, așteptând întoarcerea gheții.
Pe insulă nu prea ai de unde alege.
Ingenioși, urșii polari găsesc cu ce să-și treacă timpul.
Ca orice iubitor de băltoace, nu poate rezista unei mici lagune.
Își descoperă chipul reflectat în apă.
Privirea îi e atrasă apoi de ceva mai bun.
Puțini au putut vedea așa ceva.
Un urs polar la pescuit.
Acum ce să facă? Habar n-are cum să procedeze cu prada.
De obicei, urșii vânează foci pe gheață.
Instinctul ucigaș a preluat însă controlul.
Mare surpriză pentru urs!
Zilele se scurtează și se răcesc. Toamna vine peste insulă.
Este vremea boului moscat.
În septembrie, peste tot pe insulă, masculii se luptă pentru dominație.
Adesea, doi masculi de forțe diferite caută să se intimideze.
Când cei doi au aceeași forță, lupta se încinge.
Fiecare cântărește în jur de 400 kg.
Pot ataca cu până la 40 km/h.
Ciocnirea lor se aude la 1.600 m distanță.
Este ca și cum o mașină ar lovi un perete de cărămidă cu 27 km/h.
Se ciocnesc între coarne,
un spațiu lat de 30 cm, mai gros decât o cărămidă.
Coarnele sunt acoperite cu cheratină, proteina părului și a unghiei.
Se sprijină pe un craniu masiv.
Chiar și așa, cât să suporte? În cele din urmă, unul obosește și se retrage.
Învingătorul rămâne cu haremul.
Între timp, toamna cade peste tundră. Gâștele polare se pregătesc să plece.
Se adună cu zecile de mii lângă țărmul insulei.
În doar șase-șapte săptămâni, puii au luat peste 1 kg în greutate.
Sunt gata să zboare 5.000 km, până în New Mexico.
Tăcerea învăluie câmpurile și temperatura continuă să scadă.
Insula le rămâne iarăși urșilor.
Fără gheață ca să vâneze, sunt înfometați.
Sunt blocați. Nu se pot deplasa până ce nu va îngheța toată zona.
Mamele și puii caută resturi de mâncare.
Puii rămân sub protecția mamei doi ani și jumătate.
Când nu se reproduc sau se îngrijesc de pui, urșii polari sunt animale solitare.
Dacă se simt în pericol, adulții pot ataca cu 40 km/h.
Mamele cu pui mici stau cu ochii în patru.
Alți pui mai mari par curioși, dar trebuie să se țină departe.
Poziția trupului ursoaicei îi avertizează să stea departe.
Mamele sunt calme,
dar e bine să-i eivți pe masculii țâfnoși, cu canini de 5 cm.
Pot să aibă și 800 kg.
Nu ajută la creșterea puilor, ba chiar îi omoară uneori.
La nevoie, mamele își apără puii, dar e mai bine să evite orice risc.
Bine că masculul caută hrană pe țărm.
Când hrana e din belșug, mănâncă grăsimea unei morse și lasă restul.
Acum, se mulțumesc cu orice.
Ursul acesta tânăr a găsit o piele veche de morsă.
E tare ca o cizmă și la fel de gustoasă, probabil.
Trebuie să se mulțumească cu atât.
Vranghel atrage cea mai mare populație de morse.
Își duc viața pe gheață, ca urșii.
Când gheața mării Ciukotsk se topește, vin cu zecile de mii.
Asta înseamnă că unii urși vor avea hrană.
Morsele trebuie să vină la țărm, ca să se odihnească.
Urșii trebuie să mai aibă puțină răbdare.
Dar și morsele sunt hămesite.
Fiecare devorează cam 60 kg de crustacee pe zi,
lăsând în urmă mormane de carapace sparte.
În timp ce așteaptă să plece urșii,
își umplu gâtul cu aer, ca să poată pluti și sta drept.
Masculul își continuă patrularea, dând de oase rămase de ani.
Nevăzută, o morsă a tras la țărm.
O fi fost izolată de grup pentru că e bolnavă.
Ursul își continuă veghea în timpul nopții.
Când se face ziuă, se vede că a găsit morsa izolată.
Peste noapte, a mâncat 70 kg de grăsime bogată în energie.
Având încă sânge pe față și labe, acum este sătul și greoi.
La țărm, a doua serie stă să intre la masă.
Ursul mai tânăr se apropie prudent de prada altuia.
N-are de ce să-și facă griji.
O morsă adultă poate cântări până la 1.700 kg,
suficient pentru un ospăț pe cinste.
Puiul trebuie să se grăbească.
Urșii polari pot mirosi hrana de la 32 km distanță. Vor veni curând.
Când nu mai e niciun pericol, morsele vin la țărm pentru odihnă.
Colții lor, dinți supradezvoltați,
au cam jumătate de metru, dar pot ajunge și la un metru.
Sunt utili în lupte, ca să spargă gheața și să sfâșie prada.
Dar le cam încurcă atunci când se îmbrățișează în grup.
Reuniunile acestea comportă și alte riscuri.
Puii sunt zdrobiți de zecile de adulți ce se îngrămădesc deasupra.
Totuși cei mai mulți reușesc să găsească o poziție bună și sigură.
Alții trebuie să-și rezolve neînțelegerile întâi.
Cum prind putere și se mai răcește, pornesc spre strâmtoarea Bering, la iernat.
În octombrie, temperatura scade rapid.
E timpul ca urșii polari să treacă de pe uscat pe gheață.
Deși temperatura scade la -40°C, urșilor nu le pasă.
Sunt înfofoliți cu o blană groasă și au până la 11 cm de grăsime.
Ghețurile plutitoare ajung la țărm și formează un bloc comun.
Urșii sunt liberi să plece.
Mamele își duc puii pe gheață pentru întâia dată.
Încălzirea globală afectează topirea și înghețarea,
așa că șederea pe Vranghel va dura tot mai mult, an după an.
În lumea arctică, rece și furtunoasă, natura impune reguli dure.
Dar sunt și recompense.
În ionosferă, la 100 km în înalturi, dansează luminile aurorei boreale.
Acest spectacol uimitor are loc când se ciocnesc moleculele încărcate, în ionosferă.
Dansând deasupra Rusiei,
își revarsă lumina frumoasă aupra peisajului complet înghețat.
Așa e viața în lumea arctică.
Traducerea © Pogăru'